ISAMAAKÕNE

Ilmar Vananurm

Isamaad otsigem oma hingest

Ühel ammusel sügisõhtul, kui mul peret veel polnud, hakkas me ilus priske mullikakene  lõhki minema. Ta oli ristikuädalal liiga ahnelt söönud. Püüdsime temast õhku välja lasta, kuid miski ei aidanud – hoole ja armuga kasvatatud loomakene heitis vaeveldes hinge. Mõtlesin, et tollel laupäevaõhtul jääb kindlasti peole minemata ja armsamaga kohtumata, kuid isa saatis mu siiski kodunt. Hulk aastaid hiljem oletan põhjust. Ei tahtnud mu range isa, et ma näeksin ta pisaraid....
Ükskord ammu... nii algavad ju muinasjutud! Aga kas ei ole elu siin maakeral üldse üks muinasjutt!? Midagi muinasjutulaadset on meile koorunud ka meie eelkäijate Lembitu ja Carl Robert Jakobsoni ja Koidula ja Liivi unistustest. See on meie Eesti riik! Aga kas oleks koorunud, kui poleks olnud kaasamõtlejaid?
Austatud kuulajad! Hääl meelel saadaksin selle isamaalise kõne teie kõrvu kusagil Eesti avara taeva all – pargis või lauluväljakul. Siiski mitte õllepudelite kõlksumises ja grillvorstide särina vines. Taeva all peaksin ma kõnelema ka poole kärmemini, tükk maad lühemalt, sest piirideta ruumis hajub inimese tähelepanu üllatavalt, uskumatult ruttu.
Ja kui ruttu läheb aeg! Ja kui ruttu muutub maailm! Kagu-Eesti ettekuulutaja Kordö ennustusi pidasid toonased, sajanditagused kuulajad täiesti mõeldamatuteks ja jaburateks. Aga näe – täitusid kõik tema ettekuulutused! Isegi kuhjaga! On vaja vaid uskuda! Inimestel tarvitses uskuda, et Berliini Müür langeb! Langes! Tarvitseb uskuda sedagi, et Seto Müür, mis kerkis kohe peale Berliini Müüri langemist, samuti kaob! Tuleb uskuda, et eestlased ei ole õllest ja grillvorstist lõplikult lodevaks muutunud. Nagu muutusid lodevaks meie head lähedased naabrid, soome-ugrilastest novgorodlased toona, tuhat aastat tagasi...Toona, kui nende põllud hääd vilja kandsid ja kõik vabad ning õnnelikud olid.

Mu isa, kes, pisarad silmis, pidi ühel varasügisel tapma armsa kodulooma, sündis siin eestlaste maal Vene tsaari Nikolai II valitsemise ajal. Pere lõi ta Teise maailmasõja eelõhtul, Eesti Vabariigi kodanikuna Petseri maakonnas. Oma lapsed kasvatas ta üles nõukogude vene valitsemise aastail Eesti NSVs. Kui ta siit ilmast lahkus, oli ta kolmteist aastat taas Eesti Vabariigi kodanik olnud.
Ta oli iseseisvuse tuline pooldaja. Oli Kaitseliidu liige. Kuid tohutud klassivahed häirisid teda südamepõhjani. Samas ei sallinud ta ükskõikseid, viinaviskajaid, laisku, tuulenuusutajaid, autuid ja oma põhimõtteid maha salgajaid kaasmaalasi. Jah, sugugi mitte kõik inimesed ei olnud tema silmis head, lugupidamist väärivad. Siiski – nii mõnigi kord, mäletan, ta lausus: „Kõigi jaoks peab isamaa taevas armas olema!“ 
Miks siis ei ole Eesti taevas armas kõigile ühtemoodi? Mis siis viga oleks, kui suudaksin selle siin mõne lausega, tehtega ära seletada nagu matemaatilise võrrandi. Aga kas pole meie isamaa taevas erinevalt armas – kellele koguni mittearmas, armutu – just selle pärast, et me suhtume erinevalt rahasse ja hinge? Asjusse ja vaimuväärtuisse.
Keegi mu kuulajaist väidab, et kõik me ihkame raha, sest raha väärtuse eest saab ju nii palju ära teha! Jah – raha on vaja, aga seda on vaja vaid kui vahendit. Häämeelega tahaksin uskuda, et Eestimaal ei ole neid, kes vaid  raha eesmärgiks seadsid? Vahest ei lähe minu ja sinu Eestis keegi mammona rohkusest lõhki nagu mullikas maitsval ädalal? 
Kuid võibolla juhtub midagi palju hullemat? Hullem on minu meelest see, kui esiplaanilt kaob kodumaa, kodu ja rahvas! 

Ühes eluloofilmis nägin meest, keda saatus väga paljudeks aastateks kaugele võõrsile oli kandnud. Ükskord, siis, kui olid möödunud ajad ja aastad, kui mees juba vana oli, saabus tollel mehel võimalus tulla sünnimaale, kodupaika, kodukülla. Ja ta tuli, laskus, pisarad silmis, kodumurule põlvili ning andis suud maale, mille kamaral ta oma esimesed sammud tegi. 
Too mees teretas oma kodust maad ning palus andeks oma maalt. Ta palus andeks ka endalt, palus andeks isegi oma julmalt saatuselt, mis mingil ajal ehk ei paistnudki kõige halvem toonastest kõikidest halbadest variantidest. 
Ja ma nägin, ma tundsin siis, et see inimene, kes ütleb, et kodumuru, kodumaa ja isamaa pole talle tähtis, valetab iseendale. Valetab?! Ei – võibolla ei valeta, aga mitte kuidagi ei suuda ega oska tõtt tunnistada!
Miks ma tõin selle näite? Sest pilt oma isamaa maakamarale suu andmisest tuleb mulle alati meelde, kui kuulen, et see, too ja kolmaski on läinud välismaale. Tööle. Elama.
Eestist on lahkunud üle saja tuhande inimese. Kas põgenetakse sõja jalust? Kas joostakse katku eest?
Tõde ei tarvitse me tunda paugupealt. Ega ei tunnegi. Enamasti jõuame tõeni oma elu lõpuminutitel. Kui üldse jõuame.
Isamaa vajadus on taime vajadus omada juuri ja tunda mulda oma juurte ümber. Isamaa vajadus on isegi metslooma vajadus oma urukese järele, kus puhata, kuhu peituda vaenlaste ja külma eest, kus järglasi ilmale tuua. Isamaa – see on turvaline elu. Peaks nii olema.
Mu vanemad ei saanud kaugeid reise ette võtta. Piirid ida poole olid küll valla, kuid lüpsilehmakest, seda meie toitjat, ei saanud jätta lüpsmata-söötmata-jootmata. Lehmakese najal me ju pääle suurt sõda üles kasvasimegi! 

Mina olen küll käinud nii mõnelgi ilusal välismaal, võõramaal. Aga igal kevadel, kui siia Lõuna-Eesti mäekeste ning mõnusalt kohisevate metsade vahele peitunud talude aeda saabuvad kuldnokad, näen ikka jälle kadunud ema õitsvate õunapuude all seismas ja ühtaegu nii endale kui mullegi, oma pojale vaimustunult lausumas: „Küll on see maailm ilus!“
Päike oli tõusnud, kuldnokad vilistasid uibus, laulsid justkui meile. Karjaaia taga põllu kohal liiritasid lõokesed...
Kodumaa ja kodu suurim õnn on see, kui omased hinged kodu ja kodumaad alatasa südames kannavad. Südames kannavad, muretsevad, hoolitsevad ja püüavad anda oma kodumaale ja kodule lootust. Sedasama lootust, mida tundis vaimuväega õnnistatud Jakobson eestlaste südametes olevat. Ja mille vajadusest ta kõneles oma isamaakõnedes.
Need hinged, need inimesed, kes kodu armastavad, saavad kodult vastuarmastust ja saavad lootust. See on just see tunne, kui sa hommikuti toast välja lähed ja tahad kellelegi öelda või vähemalt endamisigi mõtled: „Küll on see elu ja see mu kodumaa ilus ja armas!“

Suurejoonelised, uhked mäed ja orud võõrsil on imeilusad mõne päeva. Võõrsil ei ole sa oma. Seal ei ole sa kõndima õppinud. Seal ei ole sa nutnud südamevalust ega naernud rõõmust. Seal pole sa varvast vastu kivi löönud ja esimest musu saanud. Kõige kaunim siin ilmas on see, mille külge süda ja hing sinu sirgudes kinni on kasvanud. Kõige armsam ja ilusam on see, mida sa armastad!
Mille küljes me üldse oleme, kui mitte maa küljes, maa pääl. Maa on see, mis jääb veel miljoniteks aastateks. Jääb ka Eesti maa. Kes aga kuulavad kevadhommikul aias kuldnokki? Kas meie lapselapsed? Või ehk äkki võõrad? 
Nii palju sajandeid oleme suutnud hoida seda maad sellepärast, et meie hingesiht oli selline. Siht hoida maad ja pärandada see maa lastelastele. Kui aga selle ära müüme, kes pärib siis meie vanavanaisa maa? Ja mitte ainult vanavanaisa oma, vaid ka sinu oma! Osakese su hingest.
Päev päeva järel võib igast ajalehest leida selliseid kuulutusi: „Ostame metsa ja metsamaad! Ostame põllumaad! Maksame teie metsa ja maa eest õiglast hinda!“
Õnnetu on see inimene, kes arvab, et euro, dollar või kuldmünt on õiglane hind isaisade maa eest! Maa eest, mis igavene ja hindamatu!
Hinge kaudu saadava elujõu on meist väga paljud kõrvale heitnud. Hingelisus pole enam väärtus. Tõepoolest – hingeühiku eest ei saa mitte kui midagi osta!

Üks mõjukas osa Eesti juhte on seadnud enda ja ühiskonna ette rikastumissihid. Kuid ei  paista ei uhkete majade vahelt, ei iluaedadest ega moodsate tootmishoonete tagant eestluse hingesihti. Rikastusmissihi seadjad hindavad maad vaid saagi ja eurotoetuste järgi. Metsa armastavad nad raieküpsuse järgi. 
Inimesed on jaotunud tootvateks ja mittetootvateks....Kui otse ei öelda, siis vähemalt mõeldakse nii, et teie, õpetajad, kirjanikud, kunstnikud, heliloojad, filosoofid, literaadid – teie ei anna riigi koguprodukti ühtki eksporteurot....

Hinge kaudu saadava elujõu on väga paljud eestlased kõrvale heitnud. Nagu heidetakse minema kasukas, kui on kuum ilm. 
„Mul pole kunagi nii hästi läinud kui nüüd, olen väga rahul! ütlevad ühed.
„Ma ei ole kunagi nii vaene ja murelik olnud kui tänases Eestis!“ kurdavad teised.
Kas oskavad need praegu rahul olevad inimesed tunda rõõmu igast päikesetõusust? Kas lähevad need inimesed magama hardas veendumuses, et ka nende lastelastel on oma maa, oma keel, oma õnn ja oma tulevikulootus? 
Mille jaoks me üldse elame, kui mitte lootuse jaoks?!
 
Hiljuti lugesin ajalehest ühe inimese järjekordset artiklit. Artiklit aadetest. Tunnen teda. Temagi mind. Tolle inimese kohta oleks minu isa öelnud: aah – see arg isamaaline aatemees...
Too kõrgelennuline poliitik tsiteerib pidevalt meie omariikluse kujunemist, tuletab massimeedias meelde vapraid vabadussõdalasi, astub välja artiklites ja oma kõnedes teiste riikide demokraatia ja territoriaalse terviklikkuse eest! 
Astub välja ilusa jutuga sääl, kus pole vaja vastutada! Aga oma Eesti riigi õigete piiride kohta ei ole ta julgenud mitte kusagil poolt sõnakestki lausuda! Kuigi temasugusel poliitikul on selleks võimalusi iga päev.
Heisakem! Lehvigu! Hoidkem südames! Kandkem auga! – selliseid, nagu tema praegusi sõnu, kuulsin ma juba nõukogude armee kasarmus poliitohvitseri loengutel mõni aastakümme tagasi. Siis, kui noore poisina nõukogude armee sõjaväeteenistusse olin võetud.
Kus on ikkagi see meie tõeline aade? See meie enda oma, mitte võõras? Kas mõistuses, südames, soontes või rahakotis? 
Kus meie julgeme minna ja oma hingelipuga välja astuda? Ja kus meie ei julge minna vastutuult? Või äkki ei taha? Või ei viitsi?
Millal me tahtsime ja suutsime? Ning millal me ei taha ja selle tõttu ka ei suuda –
ei suuda imetleda, hoida, kaitsta oma kaasasündinud õiglustunnet? Ei suuda elu läbivaks pildiks mällu vajutada kevadhommikust kuldnokalaulu oma eesti talu vanas õunapuus?

----------------------------------------------------------------------------------------------
Kontaktandmed:
Ilmar Vananurm