Mõningased märkmed Petserimaa saatusest

Mu ema Alli, ristinimega Aleksandra, sündis 1944. aasta kevad-talvel Petserimaal Vilo vallas Unkavitsa külas Vessode suguvõsas. Küla asub üksteist kilomeetrit Petserist, omaaegsest maakonnalinnast. Kaheksateistkümne aastasena tuli mu ema Meremäe kanti mehele. Ka mehe ehk mu isa küla ja kodu asus ning asub siiani endise Petserimaa osas. Petserimaa nime meie ametnikud ja poliitikud enam suhu ei võeta, neid lääne pool kontrolljoont asuvaid valdu kutsutakse nüüd Setomaaks. Vähe sellest, et Petserimaa inimesed on maha salatud: maha on salatud ka Petserimaa nimi!
Kui mu ema oma kodukülast ära tuli, jäi tallu veel üks õde ja üks vend ning tema ema Olga ja isa Peeter. Mu vanavanemate talu asus külast pisut eemal, seetõttu jäi enamvähem terveks tol ajal, kui punaarmee 1944. aasta suvel peale tungis ning sakslased ühel, venelased teisel ürgoru serval kõikidest relvadest tuld andsid. Mu ema oli juba mõnekuune ja lahingute ajal varjas külarahvas end metsas. Peale rinde üleminekut polnud külla jäänud ühtki maja, mis poleks saanud kannatada, mitmed talud põlesid täienisti maha. Kuid inimesed elasid kokkuklopsitud kuurides või sugulaste pool, kuni ehitasid oma kodukesed jälle üles, sest mitte keegi ei aimanud, et palju hullemad ajad on veel tulemas.
Mu ema, kes siit ilmast mitte ammu lahkus, lõpetas enne abiellumist Petseri eesti keskkooli, mis  asutati 1956. aasta detsembris Petseri rajooni eesti lapsevanemate palvel. Kui enne sõda oli Petserimaal 88 algkooli – praktiliselt igas külas – siis Pihkva oblasti ja Petseri rajooni tekitamise järel kaotati eestikeelsed koolid. Jäi vaid mõni algkool suuremates külades, peagi muutusid nood üksnes venekeelseteks.
Eestikeelse hariduse andmise vajadus oma lastele oli üks Petserimaa eestlaste niinimetatud vabatahtliku küüditamise põhjus. Teiseks see, et Petseri rajoonis hakkas kogu asjaajamine toimuma vene keeles. Oma maalt, oma kodudest ärapõgenemise ehk eneseküüditamise kolmandaks ja suurimaks põhjuseks oli see, et kolhoositöö eest ei makstud mitte kui midagi. Oma siga ja lehma pidades nälga ei jäänud, kuid oli vaja ju ka riideid ja jalatseid osta. Pered olid Petserimaal suured: minu vanavanematelgi oli viis last, kellest üks suri väiksena difteeriasse. Ema kaks venda sõitsid täiskasvanuks saades Tallinna, kus üks astus merekooli prii rõiva ja söögi tõttu. Ema õde ehk mu tädi ei saanud kahjuks Tartus ülikooli sisse, kuid leidis töö, hiljem abiellus ja jäigi linna elama.
Unkavitsas, praegu venepäraselt Umkovitsas, kus enne sõda oli 49 Petserimaa eestlaste talu, veetsin ka mina lapsena vanaisa-vanaema pool mitu suve. Nüüd pole nende maja enam olemas: peale vanaisa-vanaema surma viidi hooned kusagile mujale.  Üldse jäi kontrolljoone taha 74 eestlaste küla koos kõige sinna juurde kuuluvaga ning nende saatus on sarnane Unkavitsa külale ja sealsetele taludele. Ennesõjaaegsest küla 240st elanikust elab praegu suuresti hävinud külas vaid kolm eestlast. Paljudes vene külades elab veel venelasi, kellel Eesti Vabariigi kodakondsus ning seda ei häbeneta, aga muidugi avalikult kuulutama ka ei hakata. Terve aastatuhande jooksul elasid eesti ja vene külad rahumeelselt läbisegi.
Petserimaa külad hakkasid tühjenema siis, kui Eesti poole pääl ehk Eesti NSVs said kolhoosnikud ja sovhoosnikud juba normaalselt elada-töötada. See oli kuuekümnendatel aastatel. Kohalikud võimud ei tahtnud Petserimaa eestlasi kui korralikke tööinimesi ära lasta. Kes muidu üldse tööd teeks, kuid nii mitmedki pered põgenesid öö varjus. Noori ei saadud keelata edasi õppimast ning kui pojad või tütred olid juba Eesti NSV-s koolis käinud ja töö ja elamise leidnud ning peregi loonud, siis hakkasid ka nende isad-emad pisarsilmi hüvasti jätma oma põliskoduga ning kolisid laste ja lastelaste juurde. Või omaste lähedusse – kaua sa ikka üksi ulud. Oma kodukalmistul sai veel käia, sest veel ei poolitanud Petserimaad okastraat. Nüüd pean ka mina nagu tuhanded teised ostma viisa, et oma vanaema ja vanaisa kalme korrastamas käia ja seal nende hingede eest palvetada. Vanavanemate kauni kodu taastamisest võivad tuhanded petserimaalased praegu üksnes unistada.
Ma tunnen väga paljusid, kes Petserimaal elasid ja sealt ära pidid tulema. Jäid vaid päris üksildased,  kellel polnud enam omakseid. Nad elasid, kuni maeti kodukalmistule. Mu ema ja isa tundsid Petseri taguseid inimesi hästi palju. Üks meie tuttavatest, kes elab Valgas, vaatab siiani meelekibedusega oma ID-kaarti, millel on märge: sündinud Venemaal.
"Mida?" - vihastas ta kodakondsusametniku peale, too aga kehitas vaid õlgu ja lausus: "Nii kästi, nii peab olema." See oli 1996. aastal.
Teine tuttav, Mihkel, läks noormehena vene ajal ühest Meremäe valla külast lähimasse linna ehk Petserisse tööle – autojuhiks. Toona kõneles veel kolmandik petserlasi eesti keelt. Elas esiti üürnikuna, siis võttis kodukandist naise ja peagi valmis neil Petseri linna servas ilusa oru kaldal oma maja, oma kodu.
Läks aeg, sündisid lapsed, siis lõpetasid lapsed Petseris eesti keskkooli ja läksid Tartusse edasi õppima. Petserisse nad tagasi ei pöördunud: esiteks polnud vastavat tööd, teiseks eestikeelset haritlas- ja suhtluskonda.
Siis aga jäi mees raskesti haigeks, avastati kõhunäärmevähk. Mihkel elas oma laste pool ja vaheldumisi haiglas. Naine jäi kontrolljoone taha Petserisse kuni sai maja, selle oma kätega ehitatud kodu maha müüa. Haige mees sai küll muidugi Eesti Vabariigi kodakondsuse, kuid isegi rahvapensioni, seda minimaalset talle ei määratud, kuna olevat enamuse oma töömehe-elust Petseri linnas töötanud. Öeldi, et Eestis puudub tal tööstaaž. Mis siis, et polnud veel mitte ühtegi dokumenti Eesti Vabariigi õigusjärgse osa äraandmise kohta. Mis siis, et ka Eesti NSVs töötati Nõukogude Liidu heaks. Mis siis, et ta oli sündinud Eesti NSVs. Mihkel surigi pensioni saamata. On maetud Obinitsa kalmistule.
See kõik, mis siinkohal kirjeldatud, on tibatilluke osa Petserimaa väga kurvast ja ebaõiglasest saatusest. Ja näen, et selles kurvas saatuses pole süüdi üksnes nõukogude võim ja Vene poliitika, vaid ka eestlased, Eesti Vabariigi poliitika ja poliitikud. Ei mõistagi, mis riiki nad Eestist teevad?
Oma hinges usun, et saatus hoiab inimest, kui ta tunneb kaasa, kui ta ei lepi ükskõik kellele tehtava ebaõiglusega ning astub alati kurja vastu. See aga, kes kurjust nähes vaikib – see on astunud kurjusega ühte kampa.

MARTIN Petserimaalt
Resümee petserimaalase Martini ettekandele

Enne sõda oli ühes Petserimaa külas Unkavitsas 49 talu ja seal elas 240 inimest. See küla on kui üks näide 74st Petseri rajooni jäetud külast. Petseri tagused eesti külad on nüüd arvatud Eesti Vanariigist välja ning uus-Eesti poliitikuid ei huvita karvavõrdki nende külade, maade, metsade, põldude, kalmistute, aga kõige tähtsam - inimeste saatus. Seal elab veel mitu tuhat Eesti vabariigi kodanikku. Kui ka ei elaks, on need ikkagi Eesti riigi maad!
Kümneminutiline ettekanne on tibatilluke näide Petserimaa väga kurvast ja väga ebaõiglasest saatusest. Tuhat aastat elasid kõrvuti slaavlased ja soome-ugrilased ehk nüüdses keeles venelased ja eestlased. Maakonnakeskus Petseri ning eesti külad ümber selle olid Eesti Vabariigi sündimisest saati Eesti osa. Nüüd aga on Eesti Vabariigis ilmunud lagedale mingid ääretult ninakad, ülbed ja oma rahvale vaenulikud poliitikategelased, kes arvavad, et neil on õigus loovutada Petserimaa eestlaste põlismaad naaberriigile!